[Forside] [Indhold] [Forrige]
[Næste]
Affald 21
C 2 Kapacitet - deponeringsanlæg
C 2.1 Affaldsmængder tilført deponering
C 2.2 Regionplanlægning m.m.
C 2.3 Den fremtidige kapacitet på de danske deponeringsanlæg
C 2.1 Affaldsmængder tilført deponering
I 1997 blev der deponeret 2,1 mio. tons affald i Danmark. Variationen i deponerede
affaldsmængder følger stort set ændringerne i mængden af deponeret flyveaske fra
kulkraftværker og deponeret industriaffald.
Der er sket et generelt fald i deponering af husholdningsaffald fra 1994 til 1997.
![](images/Image59.gif)
Kilde: ISAG , 1996 og 1997
Mængden af flyveaske fra kulkraftværker vil falde, som følge af Energi 21 og den
deraf følgende begrænsning af kulbaseret energiproduktion.
C 2.2 Regionplanlægning m.m.
På basis af oplysninger fra kommunerne, der står for selve
affaldsplanlægningen, skal amterne i regionplanlægningen sikre, at der er reserveret
arealer til den nødvendige behandlingskapacitet i hele planperioden - til såvel
deponeringsanlæg som affaldsforbrændingsanlæg, under hensyntagen til eventuel eksport
og import af affald.
I forbindelse med 1997-regionplanrevisionen har det vist sig, at der i
flere amter kan forventes at blive behov for øget kapacitet i planperioden. Eventuelle
ændringer skal indarbejdes i et efterfølgende regionplantillæg. For at sikre en
overensstemmelse mellem de forventede affaldsmængder og den eksisterende og/eller
planlagte kapacitet, forudsættes det, at regionplanerne indeholder en samlet redegørelse
om affaldskapaciteterne og samlede overvejelser om mulige placeringer af de forskellige
affaldsbehandlingsanlæg.
Ved behov for placering af nye affaldsbehandlingsanlæg er der en
række lokaliseringskriterier, der skal tages hensyn til. Det drejer sig om:
Miljø- og Energiministeriets retningslinier om kystnær placering af
deponeringsanlæg, brev af 27. december 1991 og Miljø- og Energiministeriets
bekendtgørelse nr. 921 af 8. oktober 1996 om kvalitetskrav for vandområder og krav til
udledninger af visse farlige stoffer til vandløb, søer eller havet. Her forudsættes
det, at deponeringsanlæg ikke placeres, hvor udslip af perkolat kan give anledning til
forurening af vandløb, søer og havet. Der bør ikke placeres deponeringsanlæg nær
sårbare vandområder.
Herudover bør det i forbindelse med planlægningen af større bygge-
og anlægsarbejder indgå i overvejelserne at udnytte uorganiske restprodukter. Mange
anlægsarbejder bliver i dag planlagt og udført uden at inddrage overvejelser om
nyttiggørelse af sådanne restprodukter, hvilket må betragtes som et ressourcespild med
den konsekvens, at der i stedet skal udpeges større deponeringsarealer.
Endelig skal der tages hensyn til Miljøstyrelsens vejledning nr. 9,
1997 om affaldsdeponering.
Med virkning fra 1. januar 1997 er der indført stop for deponering af
forbrændingsegnet affald. Der kan derfor i visse dele af landet være behov for
midlertidig oplagring af forbrændingsegnet affald.
Affaldsdeponeringsanlæg er som hovedregel omfattet af planlovens VVM-regler (vurdering
af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet). Dette gælder altid
ved deponering af farligt affald.
C 2.3 Den fremtidige kapacitet på de danske deponeringsanlæg
Midlertidig oplagring af forbrændingsegnet affald.
Der er behov for en nøje gennemgang af affaldsprognoserne for at
sikre, at den nødvendige deponeringskapacitet er til stede. I den forbindelse er det
også nødvendigt at sikre plads til midlertidig oplagring af forbrændingsegnet affald.
Mængden af restprodukter fra de kulfyrede kraftvarmeværker
varierer fra år til år p.g.a. ændringer i efterspørgslen efter el. Afsætningen til
genanvendelse er bl.a. afhængig af enkelte, store anlægsarbejder. Det skal sikres, at
der er tilstrækkelig kapacitet til deponering af restprodukterne, og amterne bør
varetage denne opgave i samarbejde med elselskaberne.
Mængden af restprodukter fra affaldsforbrænding (slagger og
røgrensningsprodukter) forventes at stige svagt. Tre kommuner og deres amter er med brev
af 24. august 1998 fra Miljø- og Energiministeriet blevet pålagt at friholde relevante
arealer til depoter for røggasaffald.
Mængden af bioasker (fra halm og træflis) er ligeledes
stigende. Analyser af askerne viser, at de indeholder en del cadmium. Som følge af, at
kravværdierne til cadmium og kviksølv strammes i år 2000 med henblik på tilbageføring
til landbrugsjord, må det forventes, at der vil være et stigende behov for
deponeringskapacitet.
Som følge af ny teknik med blandingsbrændsler bestående af
biomasse og kul fremkommer der en ny type restprodukter, der forventes at skulle
deponeres.
Herudover er der behov for at deponere den forurenede jord, der
ikke kan/skal renses. Mængden af forurenet jord til deponering forventes øget betydeligt
som følge af den øgede indsats mod jordforurening. Med hensyn til almindelig overskudsjord
må denne som udgangspunkt ikke længere deponeres i råstofgrave som følge af de nye
lovbestemmelser om deponeringsstop for jord i råstofgrave. Såfremt der opstår problemer
med at komme af med overflødige jordmængder som følge af forbudet, kan der være behov
for, at amterne udpeger alternative deponeringssteder. Jordmængderne vil variere i takt
med stigende eller faldende bygge- og anlægsaktivitet.
Endelig forventes en stigning i mængden af forurenet havneslam,
der skal bortskaffes på anden måde end ved klapning. I den forbindelse bør der tages
særlige hensyn til de kystnære arealer op til havnene. Herudover bør det overvejes, om
det vil være hensigtsmæssigt at udpege ét eller få depoter i amtet, bl.a. af hensyn
til mulighederne for senere genvinding.
Konklusion
Der er frem til år 2004 tilstrækkelig deponeringskapacitet på
landsplan, men der er samtidig store regionale forskelle - bl.a. også afledt af
mulighederne for at finde egnede steder til lokalisering af deponeringsanlæggene.
Herudover viser praksis, at planlægningen på området bør gennemføres med en 12-årig
tidshorisont. Der er en tendens til, at kapacitetsovervejelserne alene rækker 4 år frem.
|